Po několik tisíc let byla oblast známá jako dnešní Rusko a Ukrajina obývána kočovnými kmeny
a tajemnými kulturami doby bronzové.
Jediné, co po nich zůstalo, byly jejich hroby.
Na jihu ve velkých travnatých oblastech zvaných stepi pohřbili jejich náčelníky
pod obrovské valy, zvané kurgeny.
Starověký řecký historik Hérodotos nazval tyto lidi Skythy.
Jejich oblast byla obydlena kočovnými bojovníky, jež svrhli Římskou říši.
Poté se tu usadili Slované.
Měli podobný jazyk a kulturu, ale byli rozděleni na mnoho různých kmenů.
Vikingové ze Skandinávie, na východě známí jako Varjagové,
veslovali po dlouhých ruských řekách na odvážná přepadení a obchodní expedice.
Podle legendy se východní Slované zeptali náčelníka Varjagů, Rurika,
jestli by se nemohl stát jejich princem a sjednotit kmeny.
On to přijal a za hlavní město si zvolil Novgorod.
Jeho dynastie, Rurikovci, bude v Rusku vládnout 700 let.
Jeho lidé si říkali Rusové, a tak dali jméno oblasti.
Rurikův nástupce Oleg ovládl Kyjev a udělal z něj hlavní město nového státu Kyjevské Rusi.
O století později přijal Vladimír I. Veliký pravoslavné křesťanství od Byzantské říše.
Dnes je stále uctívaný jako muž, co přinesl křesťanství do Ukrajiny a Ruska.
Jaroslav Moudrý kodifikoval zákony a podmanil si nové oblasti.
Jeho vláda se označuje za zlatý věk Kyjevské Rusi.
Patřila mezi nejvíce sofistikované a mocné státy Evropy.
Ale po smrti Jaroslava začali bojovat o moc jeho synové.
Kyjevská Rus se rozpadla na mnoho znepřátelených knížectví..
Stejně tak se na východě objevila nová hrozba.
Mongolové, kteří pod vedením Čingischána obsadili velkou část Asie,
zahájili velký nájezd napříč Kavkazem a porazili kyjevská knížata v bitvě na řece Kalce.
Ale poté ustoupili.
Po 14 letech se Mongolové vrátili.
Ohromná armáda pod vedením Batu Khana obsadila oblast.
Města, která odolávala, byla spálena, obyvatelé byli zmasakrováni.
Město Novgorod bylo ušetřeno, protože se podrobilo Mongolům.
Kníže Alexandr Něvský znovu zachránil město,
porazil Řád německých rytířů. V Ledové bitvě bojoval na zamrzlém jezeru.
Zůstává jedním z nejuctívanějších ruských hrdinů.
Mongolové vládli říši jako dobyvatelé. Nová říše se jmenovala Zlatá Horda,
vládl zde chán z nového hlavního města Sarai.
Knížata Rusi byli jeho vazalové.
Byli nuceni platit daň nebo trpět zničující odvetné údery.
Svým utlačovatelům říkali Tataři, žili pod tatarským jhem.
Syn Alexandra Něvského, Daniel, založil Moskevské velkoknížectví, které se rychle rozrostlo.
Pod vládou velkého Uzbeka Khana přešli Tataři na islám.
Rostoucí moc, Litevského velkoknížectví porazilo Tatary v bitvě u Modrých vod a dobylo Kyjev.
O 18 let později Dmitrij Donský, velkokníže moskevský,
porazil také Tatary v bitvě na Kulikovském poli.
Po letech bojů se Zlatá horda začala rozpadat do soupeřivých chanátů.
Konstantinopol, hlavní město a poslední naděje kdysi velké Byzantské říše, dobyla Osmanská říše.
Někteří brali Moskvu jako "třetí Řím", sídlo pravoslavné křesťanské víry, když Řím a Konstantinopol padly.
Mezitím velkoknížata Moskvy pokračovala v rozšiřování jejich moci
připojením Novgorodu a vytvořením prvního ruského státu.
Na řece Ugře čelil Ivan III. tatarské armádě a donutil je ustoupit.
Rusko se konečně zbavilo tatarského jha.
Pod vládou velkoknížete Vasilije III. pokračovala Moskva v rozpínání.
Jeho syn Ivan IV. byl korunován prvním carem Ruska.
Bude znám jako Ivan Hrozný.
Ivan dobyl tatarské oblasti v Kazani a Astrachani,
ale byl poražen v Livonské válce Švédskem a Polsko-litevskou unii.
Ivanovy modernizační reformy povolovaly teror a hromadné popravy.
Vše bylo způsobené jeho násilnou paranoii.
Rusko je stále zranitelné.
Nájezdníci z Krymského chanátu byli schopni spálit Moskvu.
Ale příští rok porazí ruské síly jižně od Moskvy Tatary v bitvě u Molodi.
Kozáci žijí na otevřených stepích bez zákonů v oblasti mezi třemi státy ve válce.
Byli to zkušení jezdci, kteří žili svobodně
a byli často rekrutováni Rusy a Poláky, aby bojovali jako žoldáci.
Nejstarší syn Ivana Hrozného se stal obětí otcova hněvu,
utloukl ho k smrti královským žezlem.
Kozácký dobrodruh Jermak Timofějevič dobyl Sibiř,
porazil Tatary a podrobil si domorodé kmeny.
Na severu v Archangelsku bylo založeno přístavní město.
Bylo v té době jediným propojením přes moře se západní Evropou.
V zimě bylo ale moře zamrzlé.
Ivan Hrozný byl nahrazen jeho synem Fjodorem I., který zemřel bezdětný.
Byl to konec dynastie Rurikovců.
Carem se stal Ivanův poradce Boris Godunov,
ale po jeho náhlé smrti byli jeho vdova a dospívající syn brutálně zavražděni.
Na trůn se dostal podvodník, který tvrdil, že je synem Ivana Hrozného.
On byl také brzy zavražděn.
Rusko sklouzlo do anarchie, tzv "doba těžkostí". Rebelové a zahraniční armády vtrhly do země.
Populace byla zdecimována hladem a morem.
Polská armáda okupuje Moskvu. Švédové se zmocnili Novgorodu.
Rusko se zdálo na pokraji zhroucení.
V roce 1612 zavládla v Rusku anarchie. Říká se tomu "doba těžkostí".
Lidé byli terorizováni válkou, hladomorem a morem. Až třetina z nich zahynula.
Zahraniční vojska okupují Moskvu, Smolensk a Novgorod.
Ale pak se Rusko začalo bránit.
Princ Požárský a obchodník Kuzma Minin vedli ruskou domobranu do Moskvy a vyhnali polské okupanty.
Od roku 2005 je tato událost připomínána každého 4. listopadu jako Den ruské národní jednoty.
ROMANOVCI
Ruský sněm, Zemský Sobor si uvědomil, že by se země měla sjednotit pod novým vládcem,
jako dalšího cara si zvolili 16 letého šlechtice Michaila Romanova.
Jeho dynastie bude v Rusku vládnout příštích 300 let.
Car Michail vyměnil území za mír, zařídil Rusku tolik potřebný prostor k dýchání.
Jeho syn car Alexej zavedl nový právní řád Sobornoje uloženije.
Udělal ze všech ruských rolníků, což je 80% populace, nevolníky - fakticky otroky.
Jejich postavení je dědičné, žádná svoboda cestování nebo výběr pána.
Byl to systém, který dominoval životu na venkově po dalších 200 let.
Hlava ruské pravoslavné církve patriarcha Nikon zavedl náboženské reformy,
které rozdělily církev mezi reformátory a starověrce.
Toto schizma pokračuje dodnes.
Ukrajinští kozáci bouřící se proti Polsko-litevské unii uznali
cara Alexeje jako vládce výměnou za jeho vojenskou podporu.
Vedlo to k 13 let dlouhé válce mezi Ruskem a Polsko-litevskou unii.
Rusko zvítězilo, získalo zpět Smolensk a východní Ukrajinu.
Vzpoura proti carské vládě vedena kozáckým povstalcem Stěnkou Razinem
zavedla anarchii v jižním Rusku. Anarchie byla potlačena. Razin byl přiveden do Moskvy
a tam popraven rozčtvrcením.
Nemocný, ale velmi vzdělaný Fjodor III. schválil mnoho reform.
Zrušil mestničestvo, systém, který uděluje vládní pozice podle šlechty, nikoliv podle zásluh.
Symbolicky spálil starověké knihy o hodnostech.
Ale Fjodor zemřel v pouhých 19 let. Moci se dočasně ujala jeho sestra Sofie,
zastupovala své mladší bratry, Ivana V. a Petra I.
Po staletích konfliktů podepsalo Rusko a Polsko-litevská unie dohodu o věčném míru.
Po té se Rusko ve válce proti Osmánské říší připojilo ke Svaté lize.
Sofiino panování přineslo první dohodu mezi Ruskem a Čínou,
která stanoví hranice mezi těmito státy.
PETR VELIKÝ
Ve věku 17 let přebral Petr I. moc od své nevlastní sestry Sofie.
Petr se stal prvním ruským panovníkem co vycestoval do zahraničí.
Cestoval po Evropě s jeho "velkým velvyslanectvím".
Hledal spojence pro Rusko ve válce proti Turecku.
a učil se nejnovější poznatky ve vědě a stavbě lodí.
Válka proti Turecku dospěla k závěru Konstantinopolskou smlouvou.
Rusko získalo Azov od tureckého spojence Krymského chanátu
a spolu s ním přístup k Černému moři.
Petr udělal mnoho reforem, snažil se z Ruska udělat moderní evropský stát.
Požadoval od ruských šlechticů, aby se oblékali a chovali jako Evropané.
Ti, kteří se odmítli holit museli zaplatit daň z vousů.
Petr vybudoval první ruské námořnictvo, reformoval ruskou armádu a vládu.
Podporoval průmysl, obchod a vzdělání.
V Severní válce porazilo Rusko, Polsko-litevská unie a Dánsko dominantní sílu u Baltu, Švédsko.
Pro Rusko začala válka špatně, švédský král Karel XII. porazil Rusko v bitvě u Narvy.
Ale Rusko vyhrálo druhou bitvu u Narvy.
Po té Rusko rozdrtilo armádu Karla XII. v bitvě u Poltavy.
Na pobřeží Baltského moře dokončil Petr stavbu nového hlavního města Petrohradu.
Stavba toho co se stalo druhým největším městem Ruska, stavělo se mezi bažinami, bylo pozoruhodným
úspěchem, i když to stálo životy mnoha tisíců poddaných.
Severní válka skončila Nystadskou smlouvou, Rusko získalo švédská území,
což mu zařídilo dominantní postavení u Baltu.
Čtyři roky před jeho smrtí byl Petr prohlášen za Petra Velikého, Otce vlasti a Imperátora všech Rusů.
ČTYŘI CAREVNY
Petr byl nahrazen jeho ženou Kateřinou poté jeho vnukem Petrem II.,
který zemřel na neštovice v pouhých 14 letech.
Carevna Anna Ivanovna dcera nevlastního bratra Petra Velikého Ivana V. byla proslulá
pro její úpadek a vliv německého milence Ernsta Birona.
Během panování Anny dánský cestoval, ve službách Ruska, Vitus Bering vedl první expedici
na pobřeží Aljašky. Objevil také Aleutské ostrovy.
Později po něm bylo pojmenováno moře oddělující Rusko a Ameriku.
Po smrti Anny byl její prasynovec Ivan VI. sesazen dcerou Petra Velikého Alžbětou.
Ivan VI. strávil celý život v zajetí, dokud nebyl ve 23 letech byl zavražděn jeho strážemi
během neúspěšného pokusu o záchranu.
Alžběta byla proslulá pro její ješitnost, výstřednost a mnoho mladým milenců.
Ale byla také velmi schopná ve vedení. Ve spojenectví s Francii a Rakouskem vedla Alžběta
Rusko v Sedmileté válce proti pruskému králi Fridrichovi II. Velikému.
Ruská armáda způsobila Fridrichovi drtivou porážku v bitvě u Kunersdorfu,
ale nedokázala využít svého vítězství.
Mezitím byl v Petrohradě dokončen ohromnými náklady Zimní palác.
Zůstane oficiální rezidencí panovníka, až do Ruské revoluce v roce 1917.
Petr III. byl vnuk Petra Velikého, syn jeho starší dcery Anny Petrovny, která zemřela následkem porodu.
Byl vychován v Dánsku a proto nemluvil téměř rusky
a velmi obdivoval ruského nepřítele Fridricha Velikého,
proto změnil strany v Sedmileté válce, zachránil Fridricha před téměř jistou porážkou.
Petrovi kroky naštvaly mnoho armádních důstojníků.
Vždy také opovrhoval svou německou manželkou Kateřinou.
Společně sesadili Petra III., který zemřel o týden později za podezřelých okolností.
Jeho žena Kateřina se stane ruskou carevnou
její panování bude připomínáno v ruských dějinách jako jedno z nejslavnějších..
Na začátku 18. století zařídily Rusku reformy Petra Velikého cestu k evropské mocnosti.
Ale byla to německá manželka jeho vnuka, Kateřina, která sesadila svého manžela,
aby se stala ruskou carevnou a dohlížela na tuto přeměnu.
Stejně jako Petr bude známá jako "Veliká".
KATEŘINA VELIKÁ
Kateřina byla žákyně a obdivovatelka francouzského osvícenství
a dokonce si dopisovala s francouzským filozofem Voltairem.
Vládla jako osvícený samovládce, její moc byla neomezená,
ale usilovala o ideály rozumu, tolerance a pokroku.
Kateřina se stala velkým příznivcem umění a vzdělání.
Stavěly se školy, bylo založeno Velké divadlo, stejně tak Carská akademie výtvarných umění,
zatímco její velkolepá sbírka umění tvoří dnes základ světoznámého muzea Ermitáž.
Kateřina nabádala Evropany, aby se přestěhovali do Ruska a podělili se o své zkušenosti.
Pomohla německým přistěhovalcům, aby se usadili v Povolží, kde budou známí jako "Povolžští Němci".
Jejich komunity přežily téměř 200 let, dokud nebudou na Stalinův příkaz
na začátku 2. světové války deportovány na východ.
Panování Kateřiny přineslo také obrovskou teritoriální expanzi.
Na jihu porazilo Rusko Osmanskou říši, získalo nové oblasti a pevnosti v Azovu a Kerči.
Ale poté čelila Kateřina velké rolnické vzpouře vedené kozákem Jemeljanem Pugačovem.
Povstalci získali mnoho pevností a měst.
Dobyli město Kazaň, poté byli definitivně poraženi ruskou armádou.
Poté Kateřina nuceně začlenila Záporožské kozáky do Ruského impéria
a obsadila Krymský chanát, trn v oku Ruska po 300 let.
Nové ruské oblasti na jihu byly pojmenovány Novorossia - "Nové Rusko".
Byly řídce obydlené a proto se tu usadily ruští osadníci
pod dohledem prince Potěmkina, poradce a milence Kateřiny.
Polsko-litevská unie vyčerpaná válkou a existující z milosti svých sousedů
byla roztržena v řadě dělení. Rusko si vzalo lví podíl.
Polsko se jako nezávislá země obnovilo až v roce 1918.
Rusko získalo z Polska velkou židovskou populaci,
která podle usnesení Kateřiny může žít pouze v tzv. "Pásu osídlení".
Židé byli vyloučeni z většiny měst.
Ve Francii vedla Francouzská revoluce k popravě krále Ludvíka XVI.
Kateřina byla zděšena a v posledních letech její vlády upustila od liberálních myšlenek jejího mládí.
O 3 roky později Kateřina umírá, končí tím jedna z nejslavnějších vlád ruské historie.
Jejím nástupcem se stal její syn Pavel,
muž posedlý vojenskou disciplínou a detaily, který opovrhoval matčinou prací.
Rusko se připojilo ke koalici evropských mocností bojujících proti revoluční Francii.
Maršál Suvorov, jeden z nejlepších ruských vojevůdců, získal řadu vítězství nad Francii v severní Itálii,
ale válka jako taková byla neúspěch.
Mezitím Pavlovi reformy poškodily armádu a šlechtu a byl zavražděn v palácovém převratu.
Byl nahrazen jeho 25 letým synem Alexandrem, který sdílel babiččinu vizi modernějšího Ruska.
Jeho poradce, geniální hrabě Michail Speranskij, reformoval vládu a finance,
přesto car odmítl jeho plán liberální ústavy.
Konec konců byla to válka s Francií, která dominovala Alexandrově vládě...
NAPOLEONSKÉ VÁLKY
Francie měla nového císaře, Napoleona Bonaparte, který zasadil řadu porážek Rusku a jeho spojencům
v bitvách u Slavkova, u Jílového a u Friedlandu.
Ale v roce 1807 se v Tylži setkali dva mladí císaři a utvořili alianci.
Rusko zaútočilo na Švédsko, obsadilo Finsko,
které se stane autonomní velkoknížectví v rámci Ruské říše.
Ale pak v roce 1812 napadl Napoleon Rusko.
U Borodina se střetli Francouzi a Rusové v obrovské bitvě, jedné z nejkrvavějších té doby.
Napoleon zvítězil, ale ruská armáda unikla nedotčená.
Napoleon okupoval Moskvu, kterou zničil požár.
A když Alexander odmítl vyjednávat byla francouzská armáda nucena ustoupit
během ruské zimy a to jí oslabilo.
Napoleon čelil smrtelné ráně.
A Rusko, Prusko, Rakousko a Británie zaútočili, skončilo to dobytím Paříže a Napoleonovou abdikací.
Na Vídeňském kongresu se v rámci válečné kořisti stal Alexandr králem Polska.
Poté společně s Rakouskem a Pruskem utvořil Svatou alianci s cílem předcházet dalším revolucím v Evropě.
Mezitím na Balkáně a Kavkazu vedlo Rusko občasné války proti Osmanské říši, Persii a místním kmenům.
Hranice byly posunuty na jih, byla začleněna Besarábie, Karačajevsko-Čerkesko, Čečensko
a většina dnešní Gruzie, Dagestán, Ázerbájdžán a Arménie.
Ale kavkazští obyvatelé se těžce bránili ruské nadvládě.
Ruský pokus ovládnout oblast vedl ke Kavkazské válce,
krutý konflikt, bojovalo se mezi horami a lesy, který trval téměř 50 let.
Následníkem Alexandra se stal jeho bratr Mikuláš, konzervativec a zpátečník.
Ale část ruské společnosti si vytvořila chuť pro evropskou svobodu,
včetně jistých armádních důstojníků, kteří viděli jiný způsob jak řešit problémy během Napoleonských válek.
Vnímali Mikuláše jako překážku a první výzva nového cara bude armádní vzpoura.
Rok 1825.
Vítězství nad Napoleonem potvrdilo Rusku postavení světové mocnosti.
Ale mezi jistými intelektuáli a armádními důstojníky byla nespokojenost.
Někteří z nich utvořili tajné spolky s cílem svrhnout autokratický systém.
Když byl car Alexandr nahrazen, ne jak se očekávalo jeho bratrem Konstantinem,
ale mladším bratrem Mikulášem
využil jeden z těchto tajných spolků zmatku a zahájil vojenský převrat.
Ale povstání Děkabristů bylo potlačeno loajálními vojáky a vůdci byli pověšeni.
Ostatní byli posláni do "vnitřního exilu" na Sibiř.
Stalo se to běžným trestem pro zločince a politické vězně v carském Rusku.
Mikuláš pokračoval v oficiální doktríně pravoslaví, samovlády a národnosti.
Stát stál na pilířích církve, cara a národní hrdosti,
jasné odmítání hodnot evropského liberalismu.
Na Kavkaze vedly pohraniční střety s Persii k válce,
která skončila naprostým vítězstvím Ruska.
Türkmenčajská dohoda přinutila Persii nechat svá území v oblasti Rusku
a zaplatit velké odškodné.
Ruská podpora Řecka ve válce o nezávislost proti Osmanům
vedla k válce mezi Ruskem a Osmanskou říší.
Ruské vítězství přineslo další územní zisky u Černého moře.
Polské povstání vedené mladými důstojníky bylo potlačeno Ruskými vojsky.
Alexandr Puškin, nejlepší ruský básník, byl zastřelen v souboji
a o dva dny později umírá na následky zranění.
Mikuláš poslal vojska, aby pomohl potlačit maďarské povstání proti rakouské nadvládě.
Carova ochota potlačovat liberální povstání mu vynesla přezdívku "žandár", neboli strážník Evropy.
Byla otevřena první velká ruská železnice spojující Petrohrad a Moskvu.
Alexandr Gercen, hlavní kritik ruské autokracie, emigroval do Londýna,
kde nadále vyzýval k reformách v jeho vlasti.
Později bude označen za "otce" ruského socialismu.
Osmanská říše, nyní známá jako "nemocný muž Evropy",
reagovala na další ruské provokace vyhlášením války.
Ruská černomořská flotila způsobila Turkům drtivou porážku v bitvě u Sinopu.
Ale Británie a Francie, zděšeni ruské expanze směrem na jih
a možného obsazení Konstantinopole, vyhlašují válku Rusku.
Spojenci se vylodili na Krymu a obléhají námořní pevnost v Sevastopoli, která po roce padne.
V Baltském moři blokuje britské a francouzské loďstvo Petrohrad, hlavní město Ruska.
Rusko je donuceno podepsat ponižující příměří, stáhnout svoje vojska z Černého moře
a zdržet plány na další expanzi směrem na jih.
Alexandr II. "osvoboditel"
Mikuláš I. byl nahrazen jeho synem Alexandrem II.
Krymská válka odhalila slabost Ruska,
které zaostávalo za svými evropskými soupeři v průmyslu, infrastruktuře a armádě.
Takže se Alexandr, na rozdíl od svého otce, rozhodl přijmout reformy.
Nejzřejmější znak ruské zaostalosti bylo nevolnictví.
Podle sčítání lidu z roku 1857 byla více jak třetina Rusů nevolníky,
kteří byli nuceni pracovat na pozemcích svých panů s několika málo právy,
omezeným pohybem a dědičným statusem.
Byli to nevolníci, ale ve skutečnosti otroci.
V roce 1861 zrušil Alexandr II. nevolnictví v Rusku.
Byl oslavován jako "osvoboditel".
Ale ve skutečnosti zůstala většina bývalých poddaných v nevolnictví a chudobě.
Alexandrovy reformy pokračují se vznikem zemstva,
zemského sněmu s mocí nad lokálními záležitostmi, včetně vzdělání a sociální péče.
Na Dálném východě přinutí Rusko oslabenou Čínu k územním ústupkům,
což vede k založení Vladivostoku, hlavního ruského přístavu v Pacifiku.
Další povstání proti ruské nadvládě vedené Poláky a Litevci bylo znovu potlačeno ruskou armádou.
Na Kavkazu dospělo dlouhé a kruté ruské tažení proti místním kmenům ke konci.
Vůdci těchto kmenů přísahali věrnost carovi.
Ve Střední Asii expandovala Ruská říše směrem na jih.
Ruské armády porazily Bucharský emirát a Chivský chanát
a v roce 1880 dobylo Rusko většinu toho co se tehdy nazývalo Turkestán,
dnešní Kazachstán, Uzbekistán, Kyrgyzstán, Tádžikistán a Turkmenistán.
Rivalita impérii ve Střední Asii mezi Ruskem a Británii vedla k "Velké hře", studené válce 19 století.
V Afgánistánu se diplomati a špióni na obou stranách snažili získat místní podporu,
rozšířit svůj vliv a zamezit rozpínání svého rivala,
zatímco se vyhnuli přímému vojenskému střetu.
Rusko se rozhodlo prodat Aljašku Spojeným státům za 7,2 milionů dolarů.
Mnoho Američanů si myslelo, že je to plýtvání penězi,
zlato a ropa tu bylo objeveno mnohem později.
Lev Tolstoj vydal Vojnu a mír, která je stále považována za jedno z nejlepších literárních děl.
Pozdní 19 století bylo pro Rusko kulturním zlatým věkem,
období literárních velikánů a vynikajících skladatelů.
Rusko, na podporu vlasteneckých povstání na Balkáně proti Osmanské nadvládě,
šlo znovu do války s Osmanskou říší.
Ruská vojska překročila Dunaj, pak se s pomocí Bulharska snažila získat zásadní průsmyk Šipka.
Poté v Bulharsku zahájili krvavé pětiměsíční obléhání Plevenu.
Rusko a jeho spojenci konečně zvítězili.
Jeho vojska ohrožují samotnou Konstantinopol.
Ale na Berlínském kongrese podlehlo Rusko mezinárodnímu tlaku
a příjmulo omezené územní zisky v oblasti,
kde vzniklo nezávislé Rumunsko, Srbsko, Černá Hora a později Bulharsko.
Mezitím byly v Rusku radikální politické skupiny stále více frustrované z omezených reforem Alexandra II.
Bylo několik neúspěšných pokusů o atentát na cara.
Ale, když se chystal schválit nové změny v ústavě byl zabit
v Petrohradě bombou hozenou členem Svobody lidu,
jedné z prvních novodobých teroristických skupin.
Tento násilný čin povede pouze k dalším represím.
V roce 1881 byl v Sankt Petersburgu zavražděn ruský car Alexander II. levicovými teroristy.
Dnes na místě, kde byl smrtelně zraněn leží velkolepý kostel Spasitele na prolitou krev.
Alexander II. byl reformátorem, byl oslavován jako "osvoboditel" za zrušení nevolnictví.
Ale jeho syn a nástupce Alexander III. věřil,
že otcovy reformy vyvolaly v Rusku nebezpečné síly, což vedlo k jeho smrti.
Jakožto car přislíbil veřejně obnovit samovládu, prohlásil:
Uprostřed našeho velkého smutku nám hlas Boží přikazuje
převzít statečně moc s vírou v sílu a správnost samovlády.
Tajné carské policii, tzv. Ochrance bylo nařízeno zajmout ruské revolucionáře.
Ti, kteří byli shledáni vinnými za spiknutí proti vládě byli pověšeni
nebo posláni do "vnitřního exilu" na Sibiř.
Alexander III. byl zbožný muž, který podporoval pravoslavnou církev,
a prosazoval silný ruský národ.
Ruští Židé se stali obětmi této politiky.
Byli již dříve cílem vražedných rasových nepokojů, pogromů,
poté co se rozšířily nepravdivé zvěsti o tom, že byli zodpovědní za vraždu cara.
Vláda vyhnala z Moskvy 20 000 Židů a spousta z těch, kteří mohli opouští zemi.
Během dalších 40 let opustí Rusko na 2 miliony Židů, většina míří do U.S.A.
Rusko, znepokojeno z rostoucí síly Německa, podepisuje spojenectví s Francii,
obě strany si v případě napadení slibují vojenskou pomoc.
Sergei Witte byl jmenován ministrem financí.
Jeho reformy pomohou modernizovat ruskou ekonomii
a povzbudí zahraniční investice, zvláště od nového spojence, Francie.
Francouzské půjčky pomohou Rusku rozvinout průmysl a infrastrukturu.
Začne se pracovat na Transsibiřské magistrále,
dokončená je roku 1916 a s délkou 9289 km se stává nejdelší železnicí na světě.
Vede z Moskvy do Vladivostoku.
Alexander III. byl nahrazen jeho synem Mikulášem II.
Jeho korunovace byla zmařena tragédii, když bylo v Moskvě ušlapáno 1400 lidí.
Čína udělila Rusku práva na vybudování námořní základny v Portu Arthuru.
Když Čína čelila velké vzpouře, známé jako Boxerské povstání,
Rusko přesunulo své jednotky do Mandžuska, aby ubránilo Port Arthur před povstalci.
Tohle zatáhne Rusko do konfliktu s Japonskem, které má rovněž zájem o Mandžusko a Koreu.
Japonci učinili překvapivý útok na Port Arthur, poté porazili Rusy v obrovské bitvě u Mukdenu.
Ruské baltské loďstvo se mezitím plaví přes půlku světa,
aby se dostalo do Pacifiku, kde je okamžitě zničeno v bitvě u Cušimy.
Rusko nezbyla jiná možnost než podepsat ponižující mír
zprostředkovaný americkým prezidentem Theodorem Rooseveltem.
Mezitím doma čelí car jiné krizi.
V Sankt Petersburgu eskaluje stávka ocelářů a je zaděláno na masovou demonstraci.
Desítky tisíc protestujících míří k Zimnímu paláci,
aby carovi ukázali petici v, které požadují lepší práva pro dělníky a více politické svobody.
Ale místo toho začnou vojáci střílet do davů, zabíjí více jak 100 lidí.
Tato událost se zapíše do dějin jako Krvavá neděle
a povede k více stávkám a nepokojům napříč zemí.
Posádka na válečné lodi Potěmkin se vzbouřila,
zabila své důstojníky a převzala kontrolu nad lodí.
Aby Mikuláš II. zmírnil krizi vydal neochotně Říjnový manifest,
napsán pod dohledem Sergeje Witta.
Sliboval zvolené shromáždění a nová politické práva,
včetně svobody slova, což bylo přivítáno většinou liberálů.
První ruská ústava byla sepsána další rok.
Vůbec poprvé bude car sdílet moc se zvoleným shromážděním, Státní dumou,
nicméně car měl právo vetovat její legislativu a kdykoli ji rozpustit.
Sergei Witte ztratil carovu důvěru a byl odvolán.
Novým carovým premiérem se stává Stolypin, představuje agrární reformu,
aby pomohl rolníkům, zatímco se vážně vypořádává s případnými revolucionáři.
Tak moc, že dostane popravní smyčka přezdívku, „Stolypinova kravata“.
Ačkoli přežil několik pokusů o atentát,
byl Stolypin zastřelen a zabit v Kyjevském divadle.
Mezitím Grigorij Rasputin, sibiřský duchovní léčitel,
vstoupí do vnitřního kruhu carské rodiny,
díky jeho jedinečné schopnosti zmírnit utrpení carova hemofilního syna Alexeje.
Navzdory ojedinělým teroristickým útokům má Rusko nyní nejrychleji rostoucí ekonomiku v Evropě.
Zemědělská a průmyslová výroba byly na vzestupu.
Většina běžným Rusů zůstává věrna carovi a jeho rodině.
Budoucnost Ruska vypadala světle.
1. SVĚTOVÁ VÁLKA
V roce 1914 zavraždil slovanský nacionalista v Sarajevu arcivévodu Františka Ferdinanda,
nástupce na rakousko-uherský trůn, což vyvolalo evropskou krizi.
Když Rakousko-Uhersko vyhlásilo Srbsku válku, dal car Mikuláš příkaz k mobilizaci,
aby ukázal podporu bratrské slovanské zemi.
Spojenec Rakouska-Uherska, Německo bralo ruskou mobilizaci jako hrozbu
a vyhlašuje Rusku válku.
Evropská síť aliancí vstoupí v platnost
a všechny velké mocnosti brzy napochodují do války.
1. světová válka začíná.
Rusko zažívá vlnu vlastenecké vášně.
Hlavní město Sankt Petersburg bylo dokonce přejmenováno na Petrohrad,
aby znělo méně Německy.
Brzký ruský postup do východního Pruska dopadne těžkou porážkou u Tannebergu a u Mazurských jezer.
Byl zde větší úspěch proti Rakousko-Uhersku, ale i to za vysokou cenu.
Ruské ztráty přimějí armádu k celkovému ústupu v roce 1915.
V roce 1916 se ukáže Brusilova ofenziva proti rakousko-uherským jednotkám
jako jeden z nejúspěšnějších spojeneckých útoku války.
Ale ztráty byly tak těžké, že není ruská armáda schopna začít jakékoli další velké operace.
V Petrohradě je Rasputin, který měl údajný vliv na carovu rodinu a opovrhovali jím jistí ruští šlechtici,
zavražděn, nejspíše s pomocí britských agentů.
REVOLUCE
Válka kladla na Rusko nesnesitelnou zátěž.
Na frontě byly obrovské ztráty.
Zatímco v městech vedly ekonomické přehmaty ke stoupajícím cenám a nedostatku potravin.
V Petrohradu vedla dělnická frustrace ke stávkám a demonstracím.
Vojska, která měla davy rozehnat odmítají a místo toho se k nim připojují.
Vláda ztratila kontrolu nad hlavním městem.
Na palubě carského vlaku v Pskově sdělí carovi vyšší politici a generálové,
že musí abdikovat, nebo se z Ruska stane anarchie a prohraje válku.
Mikuláš přijal jejich radu, zřekl se trůnu ve prospěch jeho bratra
velkoknížete Michaila, ale on nabídku odmítá.
Končí 300 let vlády Romanovců.
Rusko je nyní republika.
Prozatímní vláda se chopí moci, ale nedokáže zastavit ekonomický pád a armádní chaos.
Dělníci, vojáci a zemědělci si volí vlastní radu, známou jako „sovět“.
Petrohradský sovět byl tak mocný, že se z něj fakticky stává konkurenční vláda,
zvláště, když stále roste nespokojenost s Prozatímní vládou.
Bolševikům pod vedením Vladimira Lenina roste podpora,
díky jejich radikálním návrhům pro okamžitý konec války,
přerozdělení půdy a převod moci na sověty.
V říjnu zahájí převrat zorganizovaný Lvem Trockým.
Bolševické Rudé stráže vtrhnou do Zimního paláce,
kde se schází Prozatímní vláda a zatknou její členy.
Bolševici v čele s Leninem se dostávají do vedení země.
Rusko bylo uvrženo do smělého a nebezpečného kurzu pod vedením marxistické revoluční strany,
která nyní usiluje o vytvoření prvního komunistického státu.
Ale nejdříve bude muset přežít zmatek a masakr jedné z nejkrvavějších občanských válek.