1. světová válka měla být válka krátká a slavná,
ale válečná industrializace v roce 1916 způsobí,
že počet obětí šplhá do miliónů a konec je stále v nedohlednu.
Námořní blokády mají na svědomí nedostatek jídla a paliva napříč Evropou.
Tisíce žen nastupují do práce, aby nahradily muže, kteří jsou po miliónech odesíláni na frontu.
Všechny strany se připravují na dlouhou válku.
OPOTŘEBOVÁVACÍ VÁLKA
Válka zuří již rok a půl. Spojenci pokračují v boji s Centrálními mocnostmi,
ke kterým se nedávno připojilo Bulharsko.
Na moři trvá britská námořní blokáda Německa, zabraňující dovozu potravin
a dalších životně důležitých zásob. Německo odpovědělo ponorkovou blokádou Británie,
musí ale své útoky omezit, aby dále neprovokovalo neutrální Spojené státy,
jejichž občané se již stali oběťmi německé křížové palby.
Na západní frontě se francouzské, britské a belgické jednotky zakopávají naproti Němcům.
Obě strany jsou sevřeny v krvavé patové situaci zákopové války.
Na východě ukončili Rusové svůj dlouhý ústup a stabilizovali frontu,
ale jejich armáda utrpěla těžké ztráty.
Na italské frontě provedly italské jednotky řadu draze vykoupených neúspěšných
útoků proti silné rakousko-uherské obraně.
Zatímco na balkánské frontě obsadily Centrální mocnosti Srbsko,
jehož armáda je nucena dát se na trpký ústup skrz albánské hory.
Nyní, 5. ledna, napadají rakousko-uherské jednotky Černou horu.
Jsou sice zdrženy v bitvě o Mojkovac, tři týdny na to, ale přimějí Černou Horu vzdát se.
Na kavkazské frontě Rusové zahajují překvapivou zimní ofenzívu proti tureckým sílám.
O šest týdnů později okupují Rusové město Erzurum.
V dubnu obsazují černomořský přístav Trebizond.
Mezitím Británie přesunula na jezero Tanganika v Africe dva motorové čluny.
Dorážejí sem po 16 000 kilometrů dlouhé cestě po souši a po moři a pomáhají Britům
vyrvat strategické jezero z rukou německé posádky.
Týž měsíc se německé jednotky v německém Kamerunu po 18ti-měsíčním obležení na hoře Mora
konečně vzdávají Spojencům. Kamerunské tažení tak končí.
VERDUN- "MLÝNEK NA MÁZE"
Na západní frontě Němci započínají zničující útok na francouzské pevnostní město Verdun.
Německý generál Erich von Falkenhayn ví, že Francouzi budou toto ikonické město hájit
do posledního muže. Dle vlastních slov plánuje Francii při jeho obraně "vykrvácet".
Jde o ukázku opotřebovávací strategie.
Verdun se stává jedním z nejděsivějších střetů, skutečný mlýnek na maso,
kde jsou pěchotní divize ničeny téměř stejným tempem jakým se dopravují na bojiště.
V Británii se do služby v armádě dobrovolně přihlásil jeden milión mužů, ale vláda si uvědomuje,
že to nebude stačit. Proto Británie v březnu 1916 jako poslední velmoc zavádí povinné odvody.
Na jaře jsou britští vojáci na západní frontě jako poslední dovybaveni ocelovými helmami.
Povaha zákopové války způsobuje velké množství zranění hlavy; německá Stahlhelm,
francouzská přilba Adrian a britská ocelová helma Mark 1 nabízejí jen omezenou ochranu
proti dělostřeleckým střepinám a šrapnelům.
Neutrální Portugalsko spolupracovalo s Brity, kteří jim nabízeli nejlepší šance na udržení
jejich africké kolonie, Portugalské Angoly. 9. března na to Německo Portugalcům odpoví vyhlášením války.
Na východní frontě zaútočí Rusko nedaleko jezera Narač, aby ulevilo Francouzům u Verdunu.
Útok je ale katastrofa. Stojí Rusko 100 000 mužů
a k žádnému přesunu německých jednotek od bojů u Verdunu nevede.
V Dublinu zahajují irští republikáni ozbrojenou revoltu proti britské nadvládě.
Vejde ve známost jako Velikonoční povstání a je potlačena po šesti dnech pouličních bojů.
ARABSKÁ REVOLTA
Na Blízkém východě se po pěti měsících v obležení vzdává britská posádka v Kutu.
Generál Townshend vede 9 000 britských a indických vojáků do zajetí.
Přibližně jedna polovina jich zemře kvůli hladu nebo nemocem.
Jelikož Británie usiluje o získání podpory Arabů v boji proti Osmanské říši,
slíbila arabským vůdcům po válce nezávislý arabský stát.
Nyní ale Británie a Francie tajně uzavírají Sykes-Picotovu dohodu, v níž se domlouvají,
jak si po válce rozdělí Střední východ do svých sfér vlivu.
Aniž by o této úmluvě věděl, Hussein bin Ali, šarif Mekky, vede Araby do vzpoury proti Turkům.
V bitvě o Mekku převezmou jeho síly kontrolu nad svatým městem.
Na italské frontě rakousko-uherské jednotky překvapivě útočí u Asiaga.
Italská obrana se hroutí a Rakousko-Uhersko nemá daleko k průlomu do severní Itálie.
Ten měsíc se v Severním moři německé Širokomořské loďstvo střetává s
britským Velkým loďstvem v bitvě u Jutska. V jediné větší námořní bitvě celé války
utrpí Britové větší ztráty, prohlásí se, ale za vítěze, protože se německé loďstvo stahuje a
do konce války neopouští svou základnu.
VELKÝ ZTEČ
Na léto 1916 naplánovali Spojenci velkou společnou ofenzívu proti
Centrálním mocnostem na východě i na západě. Je jí nyní potřeba více než kdy jindy, musí se totiž
ulevit Francouzům u Verdunu a Italům u Asiaga.
Rusové útočí první. Na východní frontě se generálu Alexeji Brusilovovi povedlo využít momentu překvapení.
Jeho jednotky prorážejí nepřátelskými liniemi,
místy postupují až 95 kilometrů a berou celkem 200 000 zajatců.
Tento brilantní, i když draze zaplacený ruský útok svůj účel splní a Centrální mocnosti
musejí k upevnění linie na východě přesunout jednotky z ostatních front.
Na moři narazí britský křižník HMS Hampshire cestou do Ruska na minu a potápí se u Orknejí.
Mezi 650 mrtvými je i známý britský ministr války lord Kitchener.
O tři dny později potápí německá ponorka v Jaderském moři italskou transportní loď Principe Umberto.
S 1900 mrtvými se jedná o nejničivější potopení celé války.
Na západní frontě spouštějí Britové a Francouzi svoji velkou letní ofenzívu - bitvu na Sommě.
Víra v průlom je velká, první den, ale končí katastroficky. Dlouhá spojenecká dělostřelecká
příprava německou obranu nezničila a tak britskou pěchotu v zemi nikoho ve vlnách kosí kulometná palba.
Během několika hodin ztratí Britové 57 000 mužů, třetina z nich je přitom zabita.
Je to nejhorší den v dějinách britské armády.
Přesto jsou vydány rozkazy k dalším útokům a bitva bude zuřit dalších pět měsíců.
VSTUP RUMUNSKA DO VÁLKY
Rumunsko, povzbuzeno ruským postupem, se přidává ke Spojencům.
Ale po zprvu úspěšném vpádu do Transylvánie Rumunsko rychle naráží na
protiofenzívu ze strany Německa, Bulharska a Rakouska-Uherska.
Spojenecké síly v Soluni se snaží Rumunsko podpořit vlastní ofenzívou směrem na Monastir.
Se srbskými jednotkami vpředu jsou dosaženy malé zisky, ale průlomu zabrání houževnatý bulharský odpor.
Na západní frontě generál von Falkenhayn konečně odvolává útok na Verdun.
Francouzská armáda splnila slib svého velitele generála Nivella: "Ils ne passeront pas!"- "Neprojdou!"
Vítězství je, ale draze zaplacené 365 000 obětmi. Němci utrpí téměř stejné ztráty.
Verdun zůstává jednou z nejkrvavějších bitev lidské historie.
Za svou porážku u Verdunu je Falkenhayn propuštěn a velení na západě přebírají
němečtí hrdinové východní fronty von Hindenburg a Ludendorff.
Bitva na Sommě zatím stále pokračuje. Nedaleko vesnice Flers představují Britové novou zbraň,
doufají, že tím mohou patovou situaci mezi zákopy zvrátit. Říkají jí tank.
I přes nepatrné úspěchy je, ale prvních tanků příliš málo a jsou příliš náchylné
na mechanické poruchy, než, aby měly na průběh bojů větší dopad.
Na východní frontě končí ruská Brusilova ofenzíva.
Odhady obětí se značně liší je, ale jasné, že obě strany utrpěly katastrofické ztráty.
Ruská ani rakousko-uherská armáda se už nikdy plně nevzpamatuje.
Na italské frontě v průběhu podzimu pokračují tvrdé boje, když italské síly
opakovaně útočí na rakousko-uherské pozice podél řeky Soči.
Bitva na Sommě končí v bahně uprostřed podzimních dešťů. Spojenci postoupili
šestnáct kilometrů za cenu 600 000 obětí. Německé ztráty se pohybují kolem 450 000 mužů.
Spojenci se ovšem uklidňují tím, že toto je vítězná strategie, protože touto rychlostí
dojdou Německu muži dřív.
Mezitím se katastrofa řítí na Rumunsko. Zemi obsazují Centrální mocnosti.
Rumunské síly utrpí čtvrtmiliónové ztráty. Zbytky rumunské armády zaujmou
pozice po boku Rusů na východní frontě.
František Josef, rakouský císař od roku 1848, v zimě umírá. Následníkem se stává jeho prasynovec Karel.
V Británii je premiér Herbert Asquith přiměn k rezignaci a nahrazuje jej David Lloyd George.
Generála Joffreho na postu francouzského vrchního velitele střídá generál Nivelle,
který slibuje dosáhnout vítězství troufalými agresivními akcemi.
Během této výměny pozic se americký prezident Woodrow Wilson marně snaží zahájit mírová jednání.
Žádná strana, ale ústupky činit nechce.